ничего не противоречит!!! вот хорошая ссылка http://www.isfarinka.ru/news.php?item.358.32
Для Валерія

Вчення православної церкви ділиться на канонічне і передання. 
Джерелами  канонічного вчення є книги  Старого і Нового Заповітів. Що признавати правильним, а що ні, визначено в книзі: «КНИГА ПРАВИЛ СВЯТЫХ АПОСТОЛ,СВЯТЫХ СОБОРОВ ВСЕЛЕНСКИХ И ПОМЕСТНЫХ, И СВЯТЫХ ОТЕЦ». Коротко інколи цю книгу називають: «Апостольські правила». Це по скороченій назві першого її розділу.  В помісних православних церквах собори архієреїв у поточному часі при необхідності встановлюють свої місцеві закони. Ці закони можуть тільки доповнити правила названої книги, але відмінити будь-яке правило з книги не можуть. Також помісний собор однієї церкви не може відмінити постанови собору іншої помісної церкви.

Якщо поцікавитися  чи згадуються «Митарства прп. Феодори» одним з таких соборів чи самими правилами, то ані позитивної, ані негативної відповіді не знайдеться, і це зрозуміло, адже митарства преподобної  є видінням. Сам факт видінь є незаперечним. Видіння в людей були на протязі всієї історії людства і не тільки в признаних святих, але і в людей далеких до святості. Видіння є і в наші часи. Час від часу про них можна дізнатися із ЗМІ. Інша справа від кого ці видіння.
Поява «Митарств прп. Феодори» датується десятим століттям. На той час православ’я остаточно визначилося з  догматами і канонами, які регламентують життя церкви. Відома всім християнам Боговдохновенна  книга «Одкровення»  отримала статус второзаконної, тобто книги яку рекомендовано читати християнам, але не можна на неї опиратися у випадках які стосуються норми вчення церкви про реальні події в кінці віків. І це не зважаючи на те, що ми її отримали з рук апостола Іоанна, автора «Євангелія від Іоанна».

Тепер про те, що суперечить канонам Церкви? Приведу цитату з тринадцятого митарства. Текст на російській мові: «Не приходят сюда идолослужители, магометане и все чуждые Бога: они, будучи еще живы телом, уже мертвы и погребены во ад душою. Когда они умирают, тотчас, без всякого испытания, демоны берут их, как часть, себе принадлежащую, и низводят в геенскую пропасть».
 
З митарств виходить,— якщо людина народилася не в тому місці і не в той час, то для Бога вона немає ніякого значення. Це означає, що багато народів Європи, Азії, Америки, Австралії  на час написання митарств (точніше: до появлення серед них християнства) були просто польовою травою, а вірніше повною і нероздільною власністю диявола. Це зменшує Бога, ставить Його в один ряд в правах з дияволом.
 
Все  мабуть так і було б, якби Свята Церква не вчила: приречення  не існує.

Вперше про приречення людини, як про вчення,  сказав Августин Блаженний (354—439). Він вчив, що Бог вже вирішив кого спасти, а кого погубити. І це рішення є незмінним, і поступки та віра людини значення не мають.В подальшому це вчення підхопив Жан Кальвін (1509—1564).

В 1672 р. був скликаний Собор в Єрусалимі, який засудив це вчення та наклав анафему на його послідовників.

Про те, що окрім християн спасуться й інші, які не мали можливості взнати про Господа Ісуса Христа, написав апостол Павло:
«А коли язичники, що не мають Закону, чинять законне по природі, вони, не маючи Закону, самі собі Закон, оскільки вони показують, що діло Закону  написане в їхніх серцях своїх…». (Рим. 2:14,15).

Відомо, що цариця з півдня, яка навістила царя Соломона, віри своєї не змінила, проте Господь поставив її в один ряд з апостолами, яким він пообіцяв надати право судити народи: 
«Цариця з півдня на суд стане з родом оцим, і засудить його, бо вона з кінця світу прийшла Соломонову мудрість послухати. А тут ось Більший, аніж Соломон!»  (Мф. 12:42).

Зрозуміло, що «Митарства прп. Феодори» мають право на існування як оповідь з детальним розбором гріхів. Вони особливо повчальні для новонавернених. Їх можна віднести до передань, але не записувати до канонів церкви. Про їх неканонічність виразився в своїй критиці  архімандрит Тихон  в статті «Великопостные мытарства». Надаю цитату: «Конечно же, сомнение и даже неверие в существование испытаний для души по смерти – неверие не догматическое». Правда, після таких слів не зрозуміла ця розгромна критика діакона Кураєва  в тій же статті архімандрита. http://www.pravoslavie.ru/jurnal/29780.htm 

 Бо приведені там цитати Отців, в яких згадується про митарства, є їх особистою думкою, а не думкою Церкви. Теж саме стосується і http://www.isfarinka.ru/news.php?item.358.32

Посилатися на те, що прп. Феодора є святою по причині видінь немає сенсу, адже канонізація проводиться не по видіннях. Церква для канонізації прп. Феодори  мала  вагомі аргументи, які доказуються реальними фактами.

Про судилище, та відсторонення Бога  говорилося раніше.