ЛЮДИНА СТВОРЕНА ВІЛЬНОЮ

Сама система всесвітньої нумерації продуктів діяльності людини, живої та неживої природи не має в собі нічого поганого відносно людини, оскільки Творець сказав: „ …плодіться й розмножайтеся, і наповнюйте землю, і володійте нею, і пануйте над рибами морськими, і над птаством небесним, і над всякою твариною, плазуючим по землі”. (Бут. 1:28).
Це надане Богом право дозволяє людині вести необхідний для неї облік реальних об’єктів, навіть у всесвітніх масштабах, і обмеження тут залежать від моральних норм суспільства та можливостей технічної реалізації.
Але ні в текстах Старого Завіту, ні в текстах Нового Завіту немає ніяких вказівок  на право панування людини над людиною, яке б встановив Господь Бог. Жінка спочатку була створена помічницею чоловіка: „І сказав Господь Бог: не добре бути чоловіку самому, створимо йому помічника відповідного до нього”. (Бут. 2:18).
Про те, що намагання людини силою заставити служити собі іншу людину противно Богу, говориться в пророчій книзі пророка Ієремії.
 Іудейський цар Седекія домовився з жителями міста Єрусалима про відпущення на волю всіх рабів єврейського походження, які були в Єрусалимі. Угода була скріплена ритуальним проходженням жителів Єрусалиму і його владної еліти між двома половинами розсіченого навпіл жертовного теляти. З плином часу іудеї одумались і повернули собі людей, яким надали незалежність, і примусили їх  знову стати рабами. Такий хід подій визвав гнів Господа, і Господь через пророка Ієремію оповістив  про кари, що чекають іудеїв за це: „Але потім роздумали і збезчестили ім’я Моє, і вернули кожен раба свого й кожен рабиню свою, яких відпустили на волю, куди душі їх забажається, і примушуєте їх бути у вас рабами та рабинями. Тому так промовляє Господь: „ви не послухались Мене в цьому, щоб кожен оголосив незалежність брату своєму і ближньому своєму; тому-то ось Я, – говорить Господь, – об'явлю вам волю постраждати від меча, мору та голоду і віддам вас на озлоблення у всі царства землі”. (Ієр. 34:17,18).        
 Всяке панування людини над людиною стало результатом гріховної діяльності людей. Як свідчить історія, незважаючи на постійні гріхи людей всієї Землі, Бог не допускав здійснювати наміри окремих людей підкорити (взяти в рабство) увесь світ, а тим самим встановити єдиний порядок розвитку населення Землі по волі однієї людини. 
У третє тисячоліття цивілізовані держави вступили з великим надбанням: це – заборона будь-якого насильства людини над людиною, права вільного вибору віросповідування кожною людиною і закону про заборону нав’язування будь-якої релігії будь-якій людині. Високі досягнення в правах людини створили нові норми поведінки суспільства і роздвоїли моральність людини. Формально людина незалежна в праві віровизнання і ніхто невправі посягатися на її свободу совісті; практично віросповідування  можливо проявити тільки у вузькому колі однодумців. В суспільстві необхідно чітко підкорятися  законам суспільства, які далекі від будь-якої релігії.
Такі реалії сучасності поставили християнську частину населення Землі перед проблемою – проявлення волі через право вибору.

ПРОЯВЛЕННЯ ВОЛІ ЧЕРЕЗ ПРАВО ВИБОРУ

 Створивши Адама і Єву, Всемогутній Творець надав їм право безперешкодно реалізувати свою волю, проявлення якої здійснювалось через  перспективу зробити  вибір однієї з  двох протилежно ймовірних дій. Нічим необмежені можливі бажання жителів райського саду не створювали обставин, які б вимагали скористатися правом вибору, а отже, і проявити свою волю. По Божественному промислу спонукуючим фактором скористатися правом вибору стала заборона споживати плоди одного з дерев едемського саду: „з дерева пізнання добра й зла не їж від нього, бо в день, коли ти вкусиш від нього, смертю помреш!” (Бут. 2:17). 
Для втілення вільного волевиявлення першими людьми Бог створив обставини, при яких Він, як Всюдисущий, не був явно присутній на місці подій, спочатку для Єви, а з розвитком подій і для них обох. Це ми бачимо з тексту Біблії: „І сказав (Бог): хто тобі сказав, що ти нагий? Чи ти не їв з дерева, з якого Я тобі заборонив їсти?” (Бут. 3:11). 
Явна присутність  Творця обов’язково вплинула би на хід подій. По-перше, сам диявол не осмілився би починати свої лукаві розмови з Євою, щоб не були викриті  його наміри згубити їх, а по-друге, явна присутність Бога вимусила би Єву дотриматись Його наказу.
Право вільного волевиявлення людиною у взаємовідносинах Бог – людина, Творець розповсюдив на всі, без винятку, майбутні покоління нащадків Адама і Єви. Це право проявити свою істинну волю в ставленні до Бога, абсолютно незалежної від зовнішніх чинників матеріального світу, кожна людина обов’язково втілює в час свого земного життя. Яскравим прикладом сказаного є опис  апостолами-євангелістами страти Богочоловіка і двох розбійників. 
Син Божий покірно сприймає свою приреченість на безвинну страту заради виконання волі Бога Отця, волею Якого Він заміняє Свою власну волю: „говорячи: „Отче, якби Ти благоволив пронести чашу цю мимо Мене! Проте не Моя воля, а Твоя нехай буде!” (Лк. 22:42).
Розп’ятий разом з ним один із розбійників в свої останні години земного життя лихословить, зневажає безневинну Жертву людських пристрастей, намагається посилити Його страждання, насміхається над Богом.
„Один з розп’ятих злочинців зневажав Його, кажучи: „Якщо Ти Христос, спаси Себе і нас!” (Лк. 23:39).  
Другий розбійник, усвідомлюючи своє гріховне життя, визнає призначене йому покарання справедливим, докоряє іншому розбійнику за несправедливе його ставлення до Ісуса, визнає Ісуса Богом і просить Його згадати про нього. 
„Бо ж ми засуджені справедливо і прийняли належну кару за вчинки свої, а Він не вчинив нічого злого. І сказав Ісусові „Господи, згадай мене, коли прийдеш в Царство Твоє!” (Лк. 23:41,42). 
Три розп’ятих, три різних волевиявлення в ставленні до Бога. І всі три волевиявлення є щирі, – вони вийшли з глибин сердець страчуваних,  вони були без найменшої тіні лукавства.
Три різних, але одночасних волевиявлення виникли в однакових, нестерпно жорстоких умовах споконвічних реалій земного життя.
 Розп’ятих оточувала велика кількість людей, розділених відношенням до жертв. Одні їх ненавиділи, інші  глибоко співпереживали їхнім мукам, але ніхто з них не зробив ніяких спроб повернути хід подій – визволити їх від мук, перешкодивши розпинанню або фізичним прискоренням смерті.
Самі ж розп’яті мали можливість тільки словесно виявити свою волю відносно розгорнутих події. Всякі інші способи волевиявлення були неуможливлені – цвяхи міцно тримали тіло на дереві. Всі троє розуміли, що їх воля немає ніякого впливу на оточуючих, на поточний розвиток подій.
Проте остання земна воля кожного з них виявилась основним фактором визначення місця перебування в вічності – Ісус Христос посів по праву сторону Бога Отця; розбійник, що в покаянні признав справедливість кари і визнав Бога – вічне життя в раї; інший же розбійник своєю волею осудив себе на вічну муку.
Можливість людини визнавати Бога, незалежно від обставин життя, є однією з головних граней  багатогранного духовного світу. Індивідуально і однозначно виказували своє ставлення до Бога люди всіх поколінь, починаючи з Адама і Єви. Не минає ця чаша і християн.
Після Воскресіння і Вознесіння Господа Ісуса Христа християни мали відносний спокій. Іудеї і вся язичницька Римська імперія нову релігію не сприймали, але і особливих гонінь не влаштовували. В цей короткий період часу відносного спокою тогочасна спільнота переслідувала і фізично ліквідовувала тільки тих християн, які надміру ревно проповідували нового Бога. Гарячі проповіді тодішніх християн-проповідників нерідко створювали великий вплив на їх слухачів, і вони  масово переходили в нову релігію. З часом противники Христа зрозуміли, що нова релігія не залишає їм альтернативи. Потрібно було християнству надавати статус офіційної релігії. Але велика армія іудейських священиків та язичницьких жерців та багато світських людей могли втратити свій авторитет, добробут і  змушені були б змінити свій спосіб життя.
Звісно, цей прошарок спільноти Римської імперії не міг примиритися з такими втратами, а особливо із значними втратами своєї аудиторії – основного чинника забезпечення гідного становища в ієрархії імперії.
Усвідомлення культово-чиновницьким апаратом імперії можливих непоправних втрат благ матеріального світу змусило їх запустити в хід гігантську репресивну машину найбільшої в світі держави того часу. Наступив історичний період, коли слово „християнин” одночасно означало „смерть”. І основна маса перших християн однозначно проявляла свою волю і надала перевагу Живому Богу, зневаживши ідолів. 
Жахливо криваві сторінки християнської історії перших віків перемежовувалися з роками відносного спокою та розвитку нової релігії. З часом християнство опанувало широкі маси людей і стало державною релігією Римської, а згодом Візантійської імперій.
Ворог людства – диявол, зрозумівши, що переслідуваннями,  тортурами та прилюдними стратами послідовників Хрис