Розповідь про будь-який храм Божий, монастир, святе місце починається майже завжди однотипно: «У живописні місцевості...», «Серед мальовничих краєвидів...», «У затишному куточку серед розмаїття природної благодаті...»
А чи можна так само сказати про храм, що знаходиться на вулиці Стельмаха?
 
Маленька церква Київського патріархату обставлена до самого порогу гаражами. Мало того, при центральному вході — контейнери для сміття зі своєрідним  «ароматами» (особливо у спекотні дні). Але людям (якщо їх так можна назвати) мало і тих контейнерів. Купи сміття, об'їдки, пляшки тощо біля гаражів, поряд, позаду, між гаражами!! Щотижня прихожани вигрібають мішками бруд світського життя, яке влаштовують тут не лише бомжі. Деякі особи біля металевих конструкцій не лише ночують, а й сплять серед білого дня,
Мене, як маму двох дітей, досить сильно турбує така ситуація. Удома я розповідаю, що святі місця потрібно оберігати, ставитися до них з пошаною. Коли ж ми сім'єю приходимо до церкви, діти бачать зовсім іншу картину — як люди зневажають, плюндрують або просто байдужі до благополуччя Божого дому.
А може, уся справа в тому, що наш храм відноситься до Київського патріархату?! Бо, погодьтеся, біля церков Московського патріархату чистота і порядок, і влада сприяє усім забаганкам священиків: розширити територію — будь ласка! Збудувати дитячий майданчик — запросто! Плиткою вистелити землю довкола храму — немає нічого простішого! А тут (у нашому випадку) благаєш (неодноразово!!) керівництво міста: «Приберіть територію від незаконно поставлених гаражів!» — а у відповідь одна відмова за іншою, розбирайтеся, мовляв, з власниками гаражів самостійно.
Хоча, з другого боку, на що можна сподіватися від влади, коли в місті свідомо підтримується безлад. На тролейбусній зупинці  Артоболевського  (і не тільки тут) біля піцерії «Челентано» є кіоск з яскраво червоною вивіскою, на якій великими літерами чітко написано «Преса Поділля». Скажіть, а чи можна там придбати хоча б одну газету? — Та будь-яку! «Бонд», «Мальборо», «Честер»...   — така собі преса з тютюном всередині. Зрозуміло, тут газетами і не пахло, продають цигарки. А коли просиш газети РІА, «33 канал» тощо, то продавець ще й сердиться (з етичних міркувань не буду передавати зміст її відповіді). І цьому кіоску не день, і не два — він уже понад три місяці працює з вищезазначеною назвою. І нікому діла до нього немає. Отже, керівництво міста не усуває таких дрібниць, а я, бачте, хочу більш вагомих вирішень питань: усунення гаражів, розбудови храму, щоб мої діти, коли виростуть, могли вранці встати і піти до церкви, а не між гаражі посидіти із сумнівними компаніями. Бо прийти в храм Божий, погодьтеся, куди краще, ніж відвідування закладів за зміненими на сьогодні вивісками «інтерактивні клуби». (Суть таких клубів, на жаль, залишилась такою, як і раніше, ігрові автомати ваблять до себе дітей різного соціального походження).
   Коли моя чотирирічна донька і дворічний син складають перед собою долоньки і з заплющеними очима читають «Отче наш...», мені від щастя хочеться плакати. Можливо, вони це роблять ще не зовсім свідомо, може не так досконало від усього серця, як хотілося б мені, але це так зворушливо, коли діти, вранці прокинувшись,кличуть батьків швидше збиратися, щоб не спізнитися до церкви на богослужіння. Так, гадаю, що їм тут не нудно, адже вони все розуміють, бо літургія, проповіді, акафіст, панахида тощо читаються їх рідною українською і, сподіваюсь, поки що єдиною державною мовою! Діти не лише чують, а й беруть участь у спільній молитві до Бога.
Будучи працівником освіти, я розумію, що це великий здобуток — адже саме так і починається духовне виховання, моральне, етичне, правове виховання дитини, виховання її самосвідомості.
Коли донька вголос декламує віршик:
—Я маленька українка, Всім це треба знати! Українець є мій тато, Українка — мати..,
—я горджуся своєю дитиною. Так хочеться, щоб ці риси патріотизму залишилися не лише на словах, а були б підкріплені у майбутньому і її добрими справами.
І влада підтримувала б таке національне надбання, майбутнє України, кидала б сюди усі свої сили... Але, як на мене, вона керується більше здобутками матеріального характеру. Де платять, туди й спрямовує свої сили, те й розвиває, за те й турбується.
А може, не лише владу треба звинувачувати?! Хіба ж власники тих гаражів не мають дітей, онуків, не бажають їм добра, благополуччя? Хіба, коли припече (бо ж в кожній сім'ї рано чи пізно трапляється нещастя, смерть, хвороба) не біжать вони до храму, до Бога просити за свої рідних?
Чи, може, в їх серцях зовсім не залишилося й краплини місця для Всевишнього??!
 
Татяна Дунець   http://hram.at.ua/                            Релігійна громада святого Вмч. Георгія Побідоносця
 
Газета Ria №39, 29вересня 2010         www.20minut.ua