ЯКИЙ ШЛЯХ ВИБРАТИ?

Світ, створюючи свої перші поступи в напрямку глобального об’єднання і вирівнювання умов існування населення Землі, в основному дійшовши до згоди в царині обліку продукції своєї діяльності, приступив до нумерування по єдиному списку всіх жителів планети та реєструванню їх біометричних даних. Це поставило перед кожним християнином два альтернативні шляхи:
а) прийняти ідентифікаційний номер;
б) відмовитися від ідентифікаційного номеру.
З одного боку, ідентифікаційний номер нічого не значить  – всі люди цивілізованих країн обов’язково  числяться під певними  номерами в державних і недержавних структурах (номер паспорта або посвідчення особи, списки в комунальних та соціальних службах, банківські рахунки і т. д.).  З іншого боку, при більш глибокому аналізі наслідків кодифікування в майбутньому стає зрозуміло: із настанням другого етапу кодифікування вступає в дію сила закону, встановленого людиною в масштабі всієї Землі. Така дія призведе до підкорення (поневолення) всіх народів єдиному світовому порядку, який буде намагатися знищити надане Богом право проявлення волі через право вибору в ім’я забезпечення стабільного миру та економічного добробуту світової спільноти. Світ стане одноманітним.
Окрім сказаного, в основі технічного розпізнавання коду незмінно присутнє зловісне число 666, яке в пророчій книзі Іоанна Богослова „Об’явлення” провіщене ще в першому столітті.
Перед кожною людиною, а особливо перед християнами, закономірно відкрилося питання: Який шлях вибрати?
Наслідком відмови від ідентифікаційного коду є розрив економічних і соціальних стосунків з суспільством і свідоме самоприречення, в майбутньому, якщо не на злиденне існування, то у всякому разі на дуже значні матеріальні обмеження. Однак не всі можуть так поступити. Матеріальні блага і соціальне положення впливають на  багатьох сильніше, ніж віра в Бога. Так само  немаловажливим фактором, який стримує багатьох людей від розриву з суспільством, є певний історичний досвід двох тисячоліть, за які всі дотеперішні покоління не дочекалися сказаного Пророком, що дає скептикам нагоду повторювати слова святого апостола  Петра:  „І казатимуть: „Де обітниця приходу Його? Бо з того часу, як повмирали наші батьки, від початку творіння все залишається без змін”. (2 Петр. 3:4).
Зважаючи на це, християни стали шукати альтернативу розриву з суспільством. Розгорнулася боротьба за право бути повноправним членом суспільства без прийняття ідентифікаційного номера. 
Поза всяким сумнівом, книга Іоанна Богослова „Об’явлення” – пророча. Силу пророцтв, їх незмінність підтвердив Господь Ісус Христос під час Його схоплення іудеями Своїм запитанням до Симона Петра: „Як же тоді збудуться Писання, що так повинно статися?” (Мт. 26:54), коли той зробив спробу вплинути на хід подій. Це означає, що події, описані в книзі про останні часи існування теперішнього світу,  відбудуться однозначно. А відтак може скластися враження, що боротьба проти ідентифікаційних кодів – справа марна і нікому не потрібна, адже, якщо неможливо  відмінити кінець світу, то й неможливо людині відмінити признаки про його наближення.
Боротьба за альтернативне співіснування зі світом, на перший погляд, є дійсно марною справою. Вона до особливих змін у справі кодифікування не приведе.  Уступки владних структур будуть тільки на першому етапі. Другий етап, на початку свого становлення, присвоїть неявні коди відказникам. Тобто всіх відказників пронумерують без їх згоди в комп’ютерних базах даних, для чого використають також і біометричну інформацію (відбитки пальців, геометричні форми та певні особливості добре доступних частин людського тіла) самих відказників. Деяким відказникам коди введуть в тіло примусово. 
Але звернемося до книг Нового Завіту і проглянемо, які були дії святих людей в роки становлення християнства, іншими словами – в перехідний особисто для них час. В час початку випробовувань їх у вірі, в якій вони ще не утвердились, але вже проявили волю своєї життєвої позиції, яку визначили для себе, скориставшись правом вибору.
Никодим – фарисейський учитель, член синедріону, побоюючись іудеїв, зустрівся з Господом Ісусом Христом вночі: „Був же чоловік з фарисеїв, на ім’я Никодим, начальник іудейський. Він прийшов до Ісуса вночі і сказав Йому: „Равві, ми знаємо, що Ти Учитель, який прийшов від Бога, бо ніхто не може творити таких чудес, які Ти твориш, якщо Бог не буде з ним”. (Ін. 3:1,2). 
Апостол Павло обрізав свого учня Тимофія в угоду іудеям: „Павло захотів взяти його з собою, і, взявши, обрізав його через іудеїв, що були в тих місцях, бо всі знали про батька його, що був геллен”. (Дії. 16:3).   
Заради уявної безпеки, апостол Павло виконав іудейські передання, прибувши в Єрусалим – вчинив обряд очищення: „Візьми їх і очистися з ними, і прийми на себе витрати на жертву за них, щоб остригли собі голови, і всі дізнаються, що неправда про тебе їм сказана та, що сам ти продовжуєш триматися Закону”. (Дії. 21:24). 
Апостол Петро в Єрусалимі сторонився тих своїх учнів, які за походженням були з язичників: „Бо перед тим, як прийшли деякі від Якова, він їв з язичниками; а коли ті прийшли, то почав таїтися і відокремлюватися, боячись обрізаних. Разом з ним лицемірили й інші іудеї, навіть і Варнава пристав був до їхнього лицемірства”. (Гал. 2:12,13). 
Євангеліє не упоминає чи був Никодим присутній при прийняті рішення синедріоном про страту Господа. Важливо друге – Господь його не відкинув і не осудив його за те, що він боявся іудеїв по причині втрати свого соціального стану. І апостолів не звинуватив у відступництві за їх свідоме укривання свого ставлення до іудейської віри, бо вони не були ще укріпленні в своїй справі та й час їх ще не прийшов.  І такі приклади в Святому Письмі непоодинокі.
Із опису життя святих відомо, що багато з них прожили складне та неоднозначне життя, в якому духовні зльоти чергувалися з гіркими падіннями. Велася нещадна боротьба з сумнівами своєї душі, пристрастями свого тіла. Та коли наступав критичний момент їх життя і потрібно було визначитись однозначно, тоді відкидались всі блага світу, всілякі сумніви і спроби захистити себе від небажаних страждань. Святі без вагань йшли на муки і смерть в ім’я Бога. Хоробрість проявлялась в тому, що Господь Сам укріпляв їх у вирішальний момент їх життя. Підтримка надходила тільки при незмінній волі людини залишатися з Богом.
Історії християнства відомо і те, що немало людей формально будучи ревними християнами і навіть учителями християнства, не змогли перенести випробувань долі, ламалися і відпадали від Бога.